În 1939, în zorii celui de-al Doilea Război Mondial,
Albert Einstein i-a scris președintelui american Franklin Roosevelt, o scrisoare...
"Domnule, elementul Uraniu"
"poate fi transformat într-o nouă și importantă sursă de energie..."
"...și aceasta în viitorul imediat..."
"...Anumite aspecte ale situației ivite par a cere o privire atentă și deplină"
"și, dacă este necesar, o reacție rapidă din partea administrației..."
"... un nou tip de bombe, extrem de puternice, se vor putea construi astfel!..."
În scrisoare era vorba despre o aplicație a faimoasei ecuații a lui Einstein...
E=mcČ.
Și despre temerile sale... că Naziștii ar putea să o folosească pentru a construi o bombă atomică.
Scrisoarea sa a declanșat un întreg lanț de evenimente, care au dus în final, la distrugerea orașelor Hiroshima și Nagasaki.
Mai târziu, Albert Einstein avea să considere scrierea acestei scrisori, drept unica mare greșeală a vieții sale.
Aceasta este povestea faimoasei sale ecuații!...
Și a modului în care E=mcČ a schimbat istoria, dar și pe Einstein, pentru totdeauna...
ECUAȚIA LUI EINSTEIN: ECUAȚIA VIEȚII ȘI A MORȚII
La începuturile celui de-al Doilea Război Mondial, Albert Einstein, cel mai faimos om de știință al lumii,
se afla în vacanță, pe coasta de est, în afara New York-ului.
Era din instinct, o ființă pacifistă, părăsise Germania Nazistă,
care sperase să poată întoarce spatele violenței din Europa,
și astfel să-și continue munca în pace.
Amănuntele din ecranizarea acestui film se bazează pe unele evenimente reale, din viața lui Einstein...
Dar vacanța i-a fost întreruptă de un musafir, care și el fugise de Naziști.
Cel care apela la el era Leo Szilard, un alt savant strălucit
și de asemenea, un vechi prieten de-al lui Einstein, din Europa.
Szilard!...
Domnule Profesor, trebuie să facem neapărat ceva!
Intră, te rog!
Dialogurile se bazează pe relatările martorilor oculari și pe consemnările istorice.
Leo Szilard venise să-i atragă vechiului său prieten atenția
asupra unei noi arme ce părea să amenințe lumea.
Ținta sa era să-l convingă pe Einstein, că trebuia neapărat făcut ceva...
Prăjituri?
Domnule Profesor, am nevoie de ajutorul Dumneavoastră!
De ce? Sunteți cumva urmărit de poliție?
Mi-aș fi dorit să fi fost ceva atât de simplu! V-aș ruga să mă ajutați să compun o scrisoare!
E o cale lungă să obții ajutor prin corespondență!...
Nu este vorba de acest tip de corespondență! Nu am mai scris niciodată o asemenea scrisoare!...
Nici măcar nu sunt sigur că știu ce ar trebui să spun!...
Cui îi adresați această scrisoare?
Lui Roosevelt.
Președintelui Roosevelt!... Îi oferiți sfaturi... sau critici?!...
O avertizare!... Vreau să-l avertizez pe Roosevelt despre noua bombă Germană!
Bine, dar nemții au multe bombe!
Niciuna precum aceasta! Sau mai precis, nu încă!...
Este vorba despre o bombă atomică, Germanii au devenit aproape capabili să construiască o bombă atomică!
Și dacă ei ajung să fabrice una, cu atât mai mult trebuie să o avem și noi!...
Această vizită de o zi, nu i-a mai dat pace lui Einstein.
Pentru că Leo Szilard tocmai îi explicase că proiectul Nazist de care se temea atât,
era o aplicație a ceva ce însuși Einstein descoperise,
și anume ecuația: E=mcČ.
E=mcČ este simbolul geniului lui Einstein.
O ecuație care adună la un loc, unele dintre cele mai puternice adevăruri despre Univers.
Ea combină două idei, de o asemenea manieră, încât până la Einstein, nimeni,
nici măcar n-ar fi îndrăznit să viseze să le pună laolaltă, cu atât mai puțin într-un mod atât de simplu și puternic.
Ideea de MASĂ...
și de ideea de ENERGIE...
Când ne gândim la energie și masă
nu se pare atât de evident că ele nu sunt altceva decât unul și același lucru...
Considerăm energia drept "ceva" care aparține obiectelor care se mișcă, ("ceva" DINAMIC, MOBIL)
iar masa, drept "ceva" care aparține obiectelor care stau. ("ceva" STATIC, INERȚIAL)
Astfel că părea o mare îndrăzneală și doar să încerci să le legi în vreun fel împreună
cu atât mai puțin să reușești în modul simplu și elegant al lui Einstein.
Marea perspicacitate a lui Einstein a fost să observe că energia, cea care impulsiona un obiect să se deplaseze,
și masa, elementul esențial care făcea un obiect să atârne,
nu sunt diferite, ele sunt de fapt, unul și același lucru.
Einstein a descoperit într-adevăr, că energia și masa nu sunt decât cele două fețe, ale aceleiași monezi.
Ele sunt practic unul și același lucru, astfel că într-un anume sens, masa nu este decât energie ce așteaptă să fie eliberată.
Cu alte cuvinte, după Einstein, masa poate fi convertită în energie.
Și energia în masă.
Dar ecuația lui Einstein merge și mai departe.
Ea dă și valoarea exactă a cantității de energie conținută într-o masă dată.
Energia este egală cu "masa" ori "C" pătrat, adică viteza luminii, la pătrat,
o cifră absolut uriașă.
Aceasta este faimoasa ecuație a lui Einstein: "E", energia
egal cu "m", masă, înmulțită cu "c" pătrat, viteza luminii, la pătrat.
În metri pe secundă:
optzeci și nouă de mii, opt sute șaptezeci și cinci de milioane... milioane... un număr enorm.
Ceea ce înseamnă că se obține o cantitate impresionantă de energie dintr-o masă extrem de mică.
Implicațiile acestei ecuații elegante sunt vaste.
De exemplu, înseamnă că într-un pahar cu apă este suficientă energie
încât să obțină necesarul unui oraș precum Londra, pentru o săptămână.
Ascuns în fiecare obiect din jurul nostru, se află un uriaș depozit de energie.
Einstein a publicat E=mcČ în 1905.
Și astfel a schimbat lumea.
N-a mai lipsit mult până când E=mcČ a rezolvat unul dintre cele mai mistere ale vieții pe Pământ.
Oare ce determină cu adevărat, puterea Soarelui?
De generații, această enigmă părea să-și râdă de savanți.
Căci dacă Soarele ar fi ars doar ca o uriașă pălălaie,
conform calculelor, ar fi trebuit să se fi stins deja, de mai multe milioane de ani.
Dar ecuația lui Einstein a explicat ce anume îi dă Soarelui, o asemenea putere!
În nucleul solar, masa este convertită constant, în energie.
Un proces care poate fi susținut timp de miliarde de ani.
Particule infime se izbesc unele de altele,
iar masa pierdută în această reacție, se transformă în energie.
Și în curând, oamenii au început să se gândească: dacă E=mcČ poate explica puterea Soarelui,
de ce să nu fie folosită și pentru a genera puterea pe Pământ?
Nu s-ar putea elibera oare energia din interiorul atomilor și pentru nevoile noastre?
În anii următori, discuțiile despre folosirea energiilor dinăuntrul atomilor, s-au implementat efectiv în imaginația maselor.
Și la o conferință științifică din 1935, chiar Einstein însuși
a fost întrebat dacă există vreo șansă ca atomul să dea vreodată drumul energiei dinăuntrul său.
Răspunsul său, a fost unul care, în istoria științei, a devenit o adevărată poantă.
Probabilitatea de a transforma materia în energie
este precum ai încerca să împuști o pasăre în toiul nopții,
și aceasta, într-o țară în care nu sunt... decât foarte puține păsări...
Cu alte cuvinte, Einstein considera că a scoate afară energia dintr-un atom
nu era chiar cea mai practică idee.
Era nevoie de atât de multă energie, pentru a converti masa unei particule materiale,
încât, chiar și pentru o singură moleculă, era greu de calculat necesarul...
Reticența lui Einstein se datora conștientizării clare a faptului că
pentru a elibera toată acea energie savanții trebuiau să descopere
o cale mult mai eficientă de a sparge integritatea unui atom.
Și oricât de mult s-au străduit, pentru a sfărâma un atom,
mereu a fost nevoie de mult mai multă energie, decât cea obținută.
Dificilă treabă, nu?!
Da, greu de rezolvat!... Da!...
Dar ceilalți erau mult mai hotărâți.
În 1933, în Germania, Hitler preia puterea.
Germania era unul din marile centre ale fizicii mondiale.
Unii dintre savanții lor, erau mai mult decât bucuroși să lucreze cu Naziștii.
Iar mașinăria Nazistă de război, era de-a dreptul înverșunată să obțină ceea ce Einstein considerase ca imposibil,
adică să elibereze energia dintr-un atom și să creeze astfel, o bombă.
Spre deosebire de Einstein, Leo Szilard se temea de potențiala energie care, conform ecuației E=mcČ,
ar fi putut fi deblocată dintr-un atom și folosită astfel, pentru a construi o bombă.
Și această frică a fost cea care l-a împins să-l întâlnească pe Einstein în acea vară, în Long Island.
Războiul din Europa, e de neînlăturat!... Hitler l-a plănuit deja de mult!... Și și-a construit deja, armele!...
Și odată ce-i va realiza puterea, nu va avea nici o ezitare, în a construi o bombă atomică.
- Dar îi va lua ani!... - De ce "ani"?!
Pentru a construi o asemenea bombă, reacția (nucleară) ar fi trebuit să aibă loc simultan,
în mai multe milioane de atomi, simultan!....
Sau poate nu neapărat simultan!...
Cred că ar putea fi și alte căi, de a atinge acest obiectiv!...
Și Szilard vorbea cu atâta convingere, deoarece știa ceva, ce Einstein nu aflase.
Leo Szilard depusese multe eforturi pentru a transforma E=mcČ, într-o bombă.
În 1920, un tânăr Leo Szilard își începuse studiile la Berlin.
Acolo a fost martorul escaladării Naziste.
Szilard devenise foarte îngrijorat de ceea ce ar fi putut însemna Nazismul pentru știință, dar și pentru întreaga lume.
De fapt, Szilard era de-a dreptul speriat, pentru că deja văzuse cum arăta teroarea Nazistă de primă mână.
Și-a avertizat colegii, și chiar el însuși a plecat în scurtă vreme, de la preluarea puterii de către Hitler.
A încercat, atât cât s-a putut de mult, să-și scoată afară din Germania nazistă, câți mai mulți prieteni,
și a văzut astfel, răspândirea terorii.
Dar mulți fizicieni străluciți rămăseseră în Germania,
iar Szilard avea temerea că nu era decât o chestiune de timp,
până când cineva avea să găsească o cale de a folosi puterea atomică revelată de E=mcČ
și astfel să construiască o bombă.
Implicit, primul pas în această direcție fusese deja făcut, deoarece
oamenii de știință identificaseră tipul de substanță de care aveau nevoie pentru a transforma masa în energie.
Da, radioactivitatea este deja activă în domeniul medical...
Iodul radioactiv...
...și dacă asculți și privești în același timp, când auzi click-urile...
observi radioactivitatea, adică E=mcČ, în acțiune.
Unele elemente instabile, precum Radiul și Uraniul, se desfac încontinuu
în fragmente mai mici, urmărind să devină mai stabile.
Ceea ce se petrece în acest moment, este fisiunea unei infime cantități de masă din nucleul unui atom instabil
eliberată spontan sub formă de energie, care se transmite mai departe, în mediu, ca radiație.
Dar a găsi tipul potrivit de substanță care să permită eliberarea energiei conform ecuației E=mcČ,
nu era decât o jumătate a rezolvării.
Aceste caracteristici radiante extrem de instabile, au drept consecință emisia energetică, adică radiația.
O numim RADIOACTIVITATE.
Radioactivitatea naturală a fost inițial considerată drept un potențial foarte folositor.
Dar cu cât s-au înțeles mai multe despre ea,
cu atât s-a realizat, că această formă particulară de radioactivitate,
deși producea căldură nu era de o eficiență specială.
Cantitatea de căldură eliminată era mai degrabă, scăzută.
Acesta este iodul radioactiv. Acum am să beau din el.
Radioactivitatea naturală era pur și simplu prea blândă, pentru a genera o reală putere.
Așa că savanții au căutat căi de a "îmbunătăți" ceea ce se găsea în natură.
În Germania, Anglia ș America
s-au construit dispozitive pentru a realiza fisiuni nucleare,
desfacerea nucleului atomic.
Mulți au sperat că va fi suficient pentru a debloca vasta cantitate de energie...
...potențial ascunsă înăuntrul atomului...
Inițial aceste speranțe au fost mari, dar din nou și iar din nou s-au lovit de paradoxul lui Einstein.
Întotdeauna erau obligați să folosească mai multă energie, decât cea pe care reușeau să o obțină mai apoi.
Probabilitatea de a transforma materia în energie
era ceva similar cu împușcatul păsărilor în toiul nopții
într-o țară, în care nu sunt... decât foarte puține!...
Până la urmă, se părea că Einstein avusese dreptate.
E=mcČ era pur și simplu, o viziune teoretică,
nu o soluție practică de a produce cantități mari de energie.
Însă lui Leo Szilard, prietenul lui Einstein, îi venise prima sa idee strălucită.
S-a petrecut într-o zi, din anul 1933.
A realizat deodată, că fiecare dintre ei, nu făcuse decât să meargă pe o cale greșită.
Tentativele de a elibera energia din materie implicaseră mereu, ceva numit particule ALPHA.
Iar Szilard și-a dat seama că de fapt, aleseseră niște instrumente greșite pentru scopul vizat.
Particulele Alpha sunt constituite din 2 protoni și 2 neutroni
și dețin o încărcătură electrică pozitivă.
În teorie, ciocnirea nucleului de către aceste particule,
ar fi putut determina, măcar parțial, descompunerea lor, convertind astfel,
o parte a masei acestora, în energie.
Dar s-a dovedit, că nu era de-ajuns...
Și chiar când se reușea extinderea procesului
iar acceleratorii erau determinați să accelereze particulele alpha la nivele energetice tot mai înalte,
încă mai era necesar un aport energetic, pe lângă cel rezultat deja din proces.
Leo Szilard a conștientizat că problema se datora unei forțe invizibile,
și anume, a încărcăturii pozitive a particulei alpha.
Deoarece nucleul atomului țintă era de asemenea, încărcat pozitiv,
așa cum un magnet respinge un altul de aceeași polaritate,
încărcăturile pozitive identice ale nucleului și ale particulei alpha, aveau de asemenea, să se respingă reciproc.
Incompatibilitatea celor două încărcături electrice, era cea care
împiedica particula alpha să descompună nucleul în particule.
Particulele Alpha purtau ele însele o încărcătură electrică pozitivă.
Nucleul avea de asemenea, o încărcătură electrică pozitivă, deci ambele aveau să se respingă reciproc.
Și, de fiecare dată când se lansa o particulă alpha, în direcția nucleului,
ea avea tendința de a se încetini și de a-l evita pe o parte sau pe alta.
Szilard a realizat că aveau de fapt, nevoie
de o particulă capabilă să atace chiar în centrul nucleului încărcat.
Și s-a gândit că știe care ar putea fi aceea,
recent descoperitul NEUTRON.
Neutronul, ca particulă subatomică, este doar un sfert din masa unei particule alpha.
Și nu are încărcătură electrică.
Szilard a dedus că dacă s-ar lansa un neutron către un nucleu atomic,
acesta nu ar mai fi respins.
Dimpotrivă, ar putea să se atașeze la nucleul însuși.
Și atunci, nucleul chiar ar deveni foarte instabil.
S-ar putea chiar descompune.
Iar când ar realiza concret aceasta,
ar putea elibera o parte din enorma energie stocată, conform ecuației E=mcČ.
Aceasta a fost o descoperire uluitoare.
Neutronul care nu avea încărcătură electrică
drept pentru care, se putea apropia nedeviat de nucleu
ba chiar se putea lipi și interacționa cu acesta...
În realitate și la vremea respectivă, impactul unui neutron asupra nucleului
era precum interacția dintre Lună și Pământ.
Poate că aveau o modalitate de a realiza acest nucleu ușor instabil
capabil să absoarbă ceva care totuși, nu putea să-l ajute să absoarbă și mai mult
astfel încât să devină și mai instabil, iar în final, să se dezintegreze.
Folosirea unui neutron nu a fost decât prima sclipire a lui Szilard.
Căci i-a mai venit una,
una ce avea să devină crucială în construirea bombei atomice.
Szilard a calculat că dacă se ciocnește un atom cu un neutron,
astfel încât atomul să se dividă, acesta nu va elibera suficientă energie, ci doi sau trei neutroni în plus...
...și acești neutroni vor fi apoi liberi să desfacă suplimentar alți atomi,
...și de fiecare dată, de câte ori avea să se petreacă aceasta...
...o infimă masă avea să fie transformată într-o cantitate enormă de energie!...
Energia generată de fiecare pas al lanțului, avea să se multiplice, și iar să se multiplice...
Aceasta era REACȚIA ÎN LANȚ!
Caracteristica finalului acestei reacții era generarea a încă doi neutroni, ce aveau să meargă mai departe.
Iar acești doi neutroni în plus, puteau determina un alt proces de fisiune...
...care să mai producă încă alți doi neutroni, astfel încât să rezulte 4 neutroni...
...un proces succesiv ce avea să meargă apoi mai departe la 8... 16... 32...
Se formase acum, procesul multiplicativ al reacției în lanț
iar potențialul acesteia a fost imediat observat
deoarece, fiecare etapă a acestor procese producea o cantitate imensă de energie.
ceea ce a făcut ca ideea lui Leo Szilard să fie atât de strălucită,
a fost aceea că, pentru prima dată,
exista o cale de a extrage energia dintr-un atom,
fără a mai fi nevoie de un imens aport inițial.
Tot ce aveai de făcut...
...nu era decât să trimiți un singur infim neutron...
...pentru a declanșa o reacție în lanț, de neoprit!
Leo Szilard găsise o cale potențială de a dezlănțui pe Pământ, puterea teoretizată de E=mcČ.
Însă această descoperire l-a îngrozit.
Prima reacție a lui Szilard, a fost să considere neutronul drept ceva
ce putea deveni o potențială armă.
Al doilea gând al său, a fost că dacă lui i-a putut veni o asemenea idee...
...le putea veni și altor colegi nemți, care rămăseseră în Germania...
... iar aceasta, chiar l-a înspăimântat.
Apoi, în 1938, cu mai puțin de un an înainte de izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial,
de la foștii săi colegi din Germania, i-au parvenit unele noutăți,
noutăți care l-au alarmat cu adevărat, pe Leo Szilard.
Savanți, reprezentând mai multe nații, adunându-se la o conferință de rutină
au auzit un raport a cărui semnificație era îngrijorătoare.
Informații venite tocmai din Germania... via Danemarca...
și anume că, fizicienii germani Hahn și Strassman
dovediseră și tocmai verificaseră că, sub acțiunea unui bombardament neutronic
atomul de uraniu se desface pe loc, în două părți.
În laboratorul din Berlin, echipa Germană părea să fi dat lovitura norocoasă.
Dețineau procedeul fisiunii nucleare,
prima etapă din teoria reacției în lanț, a lui Szilard.
În termeni fizici, era un enorm progres
pentru că până în acel punct, nu era decât o teorie,
iar teoriile sunt nemaipomenite, dar au nevoie, de verificarea experimentală...
și exact acea confirmare experimentală, era elementul cheie
care demonstra... ei bine, cât de adevărată era acea teorie!...
...În doar câteva luni, Naziștii puteau începe acumularea unor rezerve de Uraniu...
...Mai târziu, își puteau pune la punct un program necesar bombelor militare...
...Șuvoiul banilor Naziști, direcționat către cercetarea fisiunii nucleare...
...Fizica nucleară intra în război...
Pentru Leo Szilard, știința nu-și mai putea păstra neutralitatea.
Tu, ești un om de știință!... La ca și mine!
Ar fi mai bine, să ne reamintim mereu aceasta și să-i lăsăm pe militari joace strategiile.
Acum nu cred că mai putem!...
Nu atunci când foștii noștri colegi din Germania, sunt mai mult decât bucuroși să lucreze cu militarii.
Este alegerea lor, dacă își doresc să fie atât de inconștienți.
Ei rămân niște savanți foarte buni!... Unii dintre cei mai buni!...
Iar militarii le vor oferi tot suportul necesar!...
Dar și avem, de asemenea, savanți foarte buni! Și de asemenea, unii de excepție...
Și acum ne vom război în laboratoarele de cercetare?
Era exact, ceea ce Leo Szilard voia să facă.
Cercetătorii Germani descoperiseră prima parte a teoriei lui Szilard,
fisiunea nucleară generată de neutroni,
și acum, nu mai trebuiau decât să deducă, derularea următoarelor stagii ale procesului.
Din iulie 1939, într-un laborator al Universității Columbia,
împreună cu colegul său Enrico Fermi, Szilard a condus un experiment,
care a demonstrat că reacția în lanț era posibilă.
De acum exista o șansă reală ca E=mcČ să poată fi folosită controlat, pentru a construi o bombă.
Szilard a conștientizat că soarta omenirii se afla acum, în mâinile științei.
Astfel că s-a hotărât să se folosească de influența și faima celui mai eminent savant al epocii
pentru a alerta lumea liberă asupra probabilității unei bombe atomice Naziste.
Acesta a fost momentul din iulie 1939,
când și-a căutat vechiul prieten.
Misiunea lui Szilard era să-i arate lui Einstein
că formula revelată în 1905,
E=mcČ,
avea o nouă și teribilă concretizare, prin intermediul elementului Uraniu.
Szilard a fost mereu o persoană care credea că are misiunea de a salva lumea.
Și iată-l pus fără menajamente, în fața unei asemenea descoperiri științifice
încât devenise o situație extrem de practică în care lumea avea nevoie de o salvare.
Domnule Profesor!
Am nevoie de ajutorul Dumneavoastră!
"Am o mulțime de gânduri în cap, care m-au făcut să vă bat la ușă!..."
Și Szilard a început să-i povestească lui Einstein despre munca sa recentă asupra reacției în lanț,
și despre progresul în această cercetare, care transformase acum fabricarea unei bombe atomice, într-o posibilitate reală.
Daran habe ich gar nicht gedacht!
Nu mă gândisem la aceasta!...
Uneori cred că m-a mai preocupat puțin. Desigur nu însă, în ultimii șase ani!...
O reacție secondară a neutronilor!...
O multitudine a neutronilor descompunând o multitudine de atomi... și continuând...
Sunteți sigur că o reacție în lanț poate fi susținută?...
Este ceea ce lucrăm acum, eu împreună cu Fermi!...
Deci, eliberarea energiei va fi multiplicată...
iar reacția finală va fi enormă, imaginează-ți, doar!...
Știu!
Dar doar dacă ne gândim, doar să ne imaginăm așa ceva!...
Să zicem că dacă s-ar introduce un dispozitiv atomic în... să zicem...
...New York...
să mai zicem că o asemenea bombă ar fi adusă în Portul New York... în cala unei nave...
și să zicem de asemenea, că ar exploda...
Cât de mari ar putea fi aceste distrugeri?!
Și că în curând, o astfel de bombă ar putea fi în posesia lui Hitler-însuși...
Ce ar trebui să spun de fapt, în această scrisoare?!...
Odată ce Einstein a auzit toate acestea, și a tot reflectat asupra lor
și în doar câteva minute a realizat că
Da, aceasta este ceea ce înseamnă E=mcČ!
În acest punct, pacifismul său abstract,
a devenit o frământare intensă și practică
"Ce aș putea face eu-însumi pentru a micșora întrucâtva posibilitatea
acestor oameni de a lucra la elaborarea acestei arme!"
Pacifistul faimos a început acum să-i scrie președintelui, scrisoarea.
"În ultimele patru luni, a devenit probabilă construcția..."
Apel către America de a construi cea mai puternică armă făcută vreodată...
"...a declanșa o reacție nucleară în lanț, într-o cantitate mică de uraniu..."
Mai mare. Hm?...
Mai mare, ă... o mare masă... "o mare cantitate de uraniu!"
"Este construibilă într-atât încât, este aproape sigur..."
"... că bombe extrem de puternice, de un nou tip,
se vor putea realiza astfel!..."
"Cât de puternice?"
"Tu știi cât de puternice!..."
Oare Roosevelt ar...? Oare nu vom părea puțin dramatici, când vom afirma că nu vor fi niște bombe obișnuite?!...
Vom spune un adevăr!
Este mai mult decât sigur că ele vor putea fi realizate în viitor!...
Prea neclar... "în viitor"!...
"Suntem obligați să vă spunem că nemții o pot avea în orice moment!..."
"Prin urmare, cred că este de datoria mea, să vă atrag atenția..."
"asupra următoarelor elemente și recomandări..."
"Al Dumneavoastră, foarte sincer, Albert Einstein..."
Opt săptămâni mai târziu, scrisoarea lui Albert Einstein ajungea la Casa Albă.
Cred că orice scrisoare aparținând lui Albert Einstein
i-ar fi reținut Președintelui, atenția!...
Reacția lui Roosevelt a fost...
"Deci dumneata, te temi că Naziștii ne vor arunca în aer!..."
"Da!" Drept pentru care și-a chemat consilierii militari și le-a spus:
"Aceasta cere măsuri!..."
Acum nu se mai punea problema decât care va fi primul care va construi o bombă atomică,
Americanii sau Naziștii!
În sălbăticia din New Mexico,
guvernul SUA a înființat proiect supersecret cu numele de cod "Manhattan".
De la scrisoarea lui Einstein, s-a dezvoltat apoi
cea mai mare și mai remarcabilă colaborare între știință și armată,
care a fost văzută vreodată în lume.
Guvernul a cheltuit ceva de ordinul a 2.2 miliarde de dolari,care
convertiți în monedă modernă, ar fi poate, cam 40 sau 50 de miliarde de dolari.
Cam tot atât cât va costa mai târziu, trimiterea unui om pe Lună.
A fost considerat drept ceva absolut vital pentru securitatea forțelor aliate.
Proiectul Manhattan a adus laolaltă câteva dintre cele mai strălucite minți ale fizicii, care au existat vreodată.
Printre ele, numeroase din Europa, minți ale unor oameni de știință care fugiseră de Naziști,
inclusiv, Leo Szilard.
Einstein-însuși nu a făcut parte dintre ei.
Savanții au fost mânați de temerea ca Naziștii să nu fie ei, cei care reușesc primii.
Dar în Mai 1945, înainte ca bomba să fie gata,
toate socotelile s-au schimbat.
Naziștii s-au predat.
În numele Armatei Statelor Unite, accept capitularea voastră.
Războiul din Europa se sfârșise, de-acum.
Pentru unii dintre savanții implicați în Proiectul Manhattan, dar și pentru Einstein,
nu mai exista acum, nici o justificare a folosirii armei atomice de către SUA, contra oricărui alt beligerant rămas.
Mulți dintre acești oameni de știință erau idealiști și, unii dintre ei, chiar niște idealiști foarte naivi.
Einstein a fost probabil, unul dintre aceștia.
El s-a gândit realmente în termeni defensivi,
încercând să oprească Germania să folosească bomba.
Dar chiar atunci când nemții nu au mai reprezentat nici o amenințare,
lucrul la Los Alamos a continuat.
Și în iulie 1945, la două luni după înfrângerea Naziștilor, bomba era gata.
Războiul sângeros contra Japoniei, era încă în toi.
Iar generalii și politicienii credeau că bomba atomică
le-ar aduce un sfârșit rapid al luptelor, salvând astfel, mii de vieți aliate.
Leo Szilard a fost îngrozit de ideea că bomba ar fi putut fi lansată
fără a fi fost trimis mai întâi, un ultimatum specific de avertizare.
A organizat o petiție în rândul colegilor săi, cerându-i Președintelui să trimită o avertizare.
Dar aceasta nu a mai putut opri acum, folosirea bombei.
Ei cheltuiseră atâția bani, aveau arma care-i putea face să câștige foarte rapid războiul,
și în acest gen de situație, se simțeau îndreptățiți să o folosească...
Ținta a fost aleasă,
orașul japonez Hiroshima.
Și-ntr-o dimineață senină din august 1945, prima bombă atomică, a fost aruncată.
Căderea ei prin aer, a durat 43 de secunde.
Apoi un singur neutron a declanșat reacția în lanț a lui Szilard.
Energia eliberată de scindarea primului atom de Uraniu
era doar cât să provoace o săritură, unei boabe de grâu.
Apoi reacția în lanț a devenit de neoprit.
Până la finalul declanșării reacției în lanț
se fisionaseră ceva de ordinul a două milioane de milioane, de milioane, de milioane de atomi de uraniu.
O diviziune de aproape 6 grame de masă a fost convertită
într-o masivă energie de ordinul a 12.5 kilotone de energie
în doar șase fracțiuni dintr-o microsecundă.
Aceasta este puterea unei reacții în lanț și a E=mcČ.
O diviziune de doar 6 grame de masă transformate în energie
au devastat și ras la pământ, orașul.
Bomba de la Hiroshima, care nu a fost decât o mică armă nucleară, după standardele moderne,
a omorât în jur de 70.000 de oameni, aproape instantaneu.
A provocat iradieri, boli și moartea datorată arsurilor, la încă 70.000 de oameni.
A distrus 80 până la 90% din totalitatea clădirilor din oraș.
A fost absolut devastatoare,
iar lumea nu a mai fost niciodată aceeași.
Și toate aceste distrugeri au rezultat dintr-o aplicație a E=mcČ.
Este 9am, ora zonei de est a războiului, și momentul știrilor CBS de dimineață.
Ținta Hiroshima este aproximativ de mărimea orașelor Memphis, Tennessee sau San Antonio, Texas.
Și acea unică bombă atomică a ras patruzeci și una de mile pătrate din Hiroshima.
Japonezii din acea zonă relatează deja, că practic orice formă de viață din Hiroshima
a fost complet arsă și că numărul de morți este prea mare ca să fie estimat.
Reacția Einstein lui la știrile din Hiroshima, a fost de oroare.
Într-un fel teribil, aplicația formulei sale
a fost demonstrată, pentru prima dată.
Einstein a simțit că trebuie să-și asume o anumită responsabilitate pentru dezvoltarea bombei atomice
deoarece, fără scrisoarea trimisă președintelui Roosevelt, în 1939,
nici o bombă nu ar fi putut fi gata de a fi lansată asupra Hiroshimei în 1945.
Scrisoarea lui Einstein a fost critică, deoarece fără ea,
America nu ar fi început la timp, lucrul asupra bombei,
astfel încât să o și aibe, până la sfârșitul celui de-al II-lea Război Mondial.
În anii următori, Einstein s-a convins că scrierea acelei scrisori, a fost o greșeală.
Am făcut marea greșeală în vieții mele, când am semnat acea scrisoare, către președintele Roosevelt,
sfătuindu-l să construiască acea bombă.
Sper totuși, să pot fi iertat,
căci toți am considerat că exista un risc extrem de mare ca
Germania care lucra deja în acest domeniu, să aibă succes și chiar
să utilizeze bomba atomică, pentru a domina în această cursă.
Frământarea sa s-a mărit, când a început cursa înarmărilor nucleare.
Einstein a realizat că aceste arme nucleare reprezintă o amenințare la adresa întregii lumi.
A și remarcat odată, că dacă gloanțele ucid oameni, armele nucleare, omoară orașe.
Iar pentru el, această amenințare se întrevedea mai mult decât orice altceva,
drept un pericol la adresa viitorului civilizației.
În ultima decadă a vieții sale, Einstein și-a folosit din nou renumele,
de data aceasta, pentru a avertiza omenirea asupra riscului anihilării totale.
A promovat campanii contra răspândirii și dezvoltării armelor nucleare.
Una dintre ultimele sale inițiative, a fost cea de a semna o declarație publică
de apel către liderii mondiali, pentru a încheia războiul:
"Iată, aceasta este problema pe care doresc să v-o prezint..."
"dezolantă, cumplită și inevitabilă..."
Vom pune oare punct, existenței rasei umane?
Sau omenirea va fi cea care va renunța la războaie?
Dar mai există o fațetă a formulei E=mcČ...
cea care a devenit clară, abia după moartea lui Einstein.
O latură care este de altfel, de-a dreptul minunată!
Și aceasta pentru că oamenii de știință au descoperit că E=mcČ nu este doar o ecuație a distrugerii,
ci și formula Supremă a Creației...
Știm că o infimă cantitate de masă poate fi transformată într-o uriașă emisie de energie...
Dar reversul acestei ecuații ne spune ceva în plus, și anume că...
este posibil ca și energia să se condenseze la loc, sub formă de masă.
Acesta este procesul survenit în zorii timpurii ai Universului,
Creat prin marea explozie a energiei, cunoscut ca "Big Bang".
Acum aproape 15 miliarde de ani,
o singularitate energetică pură, ce a țâșnit din Big Bang,
a evoluat și s-a condensat până la nivel material și de substanță, de-a lungul a milioane de milenii.
Acea energie s-a transformat lent în materia care alcătuiește toate lucrurile existente din Univers.
Putem aprecia istoria Universului timpuriu drept o lungă realizare a formulei E=mcČ.
Universul a erupt dintr-o sferă energetică și lent, s-a preschimbat în masă materială.
Toate lucrurile din galaxia noastră, și absolut totul de pe planeta noastră,
chiar și noi-înșine, într-un anumit fel,
totul există datorită acestei acțiuni, inerente și fundamentale, cuantificată de ecuația lui Einstein.
Deci tot ce se petrece, precum și rațiunea de a ne afla aici,
este fundamentat de E=mcČ.
Din păcate, Einstein nu a mai trăit atât cât să afle
că ecuația descoperită de el, era într-adevăr, o ecuație a Creației...
...dar la fel de bine, și una a Destructurării.
Politica este pentru... moment,
pe când o ecuație... aparține Eternității!...
Cu o sută de ani în urmă, atunci când a dedus această ecuație,
Einstein nu avea nici cea mai vagă idee, unde va duce această formulă.
E=mcČ merge mai departe, transformând atât știința, cât și înțelegerea noastră despre lume.
Pentru BINE... Dar și pentru RĂU...
tradus și adaptat, prin bunăvoința cuiva de bineee